ВАСИЉ ГРЂИЋ
(Гацко, 13. 10. 1875 – Београд, 26. 10. 1934)

      Истакнути српски национални, културни и политички радник.  Генерални секретар СПКД “ Просвјета” од 1907. до 1934. године.  У босанском Сабору, заједно са братом Шћепаном, називан  чувеним “ гатачким двојницама”. Првооптужени на тзв “Бањалучком велеиздајничком процесу 1915 -1916”. Посланик у скупштини Краљевине СХС.

     Рођен је 13. октобра 1875. године у Гацку, од оца Риста и мајке Ане (рођене Перић). Због устанка против Турака који је плануо оне године када је Васиљ рођен, родитељи му се пресељавају у Мостар, у коме му умире отац Ристо. Одмах по завршетку устанка, мајка Ана се са дјецом враћа у Гацко. У Гацку завршава четири разреда основне школе, послије којих се, у вријеме док  им је грађена кућа, кратко учио дрводељским а касније и обућарским занатом. ( По књазу Данилу, Васиља су у Гацку, звали Данилом.) Обућарским занатом код познатог мајстора Ђорђа Петровића бавио се и у Сарајеву све до почетка школске 1890/ 1891 године и уписивања у сарајевску гимназију коју завршава 1898. године. У  гимназијским данима био је члан тајног ђачког друштва “ Српска свијест”.
     Као стипендиста тадашње Земаљске владе за Босну и Херцеговину, уписао је технички факултет у Бечу, али је већ наредне године, због оштрих критика и осуда које је упућивао на рачун аустроугарског окупационог режима у Босни и Херцеговини, изгубио стипендију и био избачен из студентског конвикта. Од тада је његово школовање финансирао брат Шћепан, гимназијски професор. Наредне године напустио је технику, а уписао се на филозофски факултет, на смјер историја и географија, а студије је довршио у Грацу 1903. године. По завршетку студија вратио се у домовину гдје је 1905. године постао уредник листа “ Српска ријеч” у Сарајеву. Пошто је дошао у сукоб са старијим борцима за црквено – школску аутономију Срба у Босни и Херцеговини, Јефтановићем, Шолом и другима, због тога што су прихватили компромисни споразум са аустроугарском управом, напустио је уредништво листа.
     Када је 1906. године у Мостару покренут лист “Народ” око њега се окупила група младих опозиционих политичара, предвођених Васиљем Грђићем, која ће остати позната као “херцеговачка група”, а она је уз Кочићеву групу у Крајини била главни организациони центар и носилац националне борбе против аустроугарске окупације Босне и Херцеговине. Од 1907. па све до 1934. године, Васиљ је био генерални секретар Српског културно – просвјетног друштва “Просвјета” у Сарајеву, а те 1934. године изабран је за предсједника Главног одбора овог друштва. Осим тога уређивао је часописе “Просвјета” и “Гласник друштва просвјете”, а био је уредник и власник листа “ Преглед” у периоду 1910 – 1912.
     Био је активан члан Српске народне организације, политичке организације Срба у БиХ. Послије проглашења анексије Босне и Херцеговине од стране Аусто – Угарске 1908. године одређен је за члана депутације која је обилазила европске пријестонице и протествовала против анексије. Као посланик за срезове Гацко, Билећа и Невесиње изабран је 1910. године, за члана босанско - херцеговачког Сабора. Као посланик остао је упамћен по томе што је, приликом читања царског Рескрипта у Сабору, демонстративо излазећи из сале, довикнуо тада свемоћном 
земаљском поглавару Оскару Поћореку следеће ријечи: “Жари пали удбински диздаре, док и твојој кули редак дође!” Оне су, изречене у правом моменту,  одјекнуле кроз цијело српство, постајући симбол мржње и бунта Срба према Аустрији. Њима су се опијали старци и дјеца а њихов одјек био је простран и огроман.
      Због свог националног рада ухапшен је (25. јула), после атентата Гаврила Принципа у Сарајеву 1914. године, и једно вријеме био талац, да би, као првооптужени на тзв. Бањалучком велеиздајничком процесу, 1915 - 1916. године, гдје је суђено 156 угледних Срба из Босне и Херцеговине, био осуђен на смрт вјешањем, и то тако, да као најтежи кривац, гледа смрт својих пријатеља бивајући последњи објешен. Остао је, ипак, и миран и непоколебљив. Пресуду која му је изречена саслушао је стојички и мирно. Сутрадан на Васкрс, пјевао је у Црној кући, са својим друговима, црквене васкршње пјесме дубоко вјерујући у васкрсење Србије и остварење својих идеала. Другове које су спроводили у Зеницу поздрављао је ускликом “ Живјела Србија!”
      “Али нека дође и тај случај, ја сам се помирио. Милиони и милиони данас гину, па ни моја глава нит је златна нит је позлаћена”, писао је из затвора брату Шћепану. 
     Један, према Србима непријатељски лист, овако је јављао о Васиљу Грђићу и његовом држању на процесу: “Једанаест је сати говорио Васиљ Грђић, бранећи најприје и највише своју “Просвјету”, па онда сам себе. Већ после тросатнога говора Грђића поче да издаје грло, а после петог часа његово се лице обуче у једну тамну румен, а очи добише чудан блесак, као да су поливене хладном водом. Чули смо Грђића у Сабору, али морамо признати да је овдје још бољи говорник. Ваља признати, Грђићев говор оставио би дубок утисак на суд, да је суд био поротни. А овако....”
     Касније је, залагањем чак и неких европских владара (шпанског краља Aлфонса XIII), био помилован и осуђен на доживотну робију.
     Послије ослобођења 1918. године постао је члан Народног вијећа у Сарајеву а 1919. је изабран за члана Привременог народног представништва у Београду. Политички се ангажовао као члан Демократске странке. На изборима 1931. године изабран је за народног посланика за срезове Гацко и Шавник. Изненада се разболио и умро у Београду 26. октобра 1934 године. У Београду је уз велике почасти, у “Алеји великана”, сахрањен 28. октобра 1934. На погребу су судјеловали краљевски намјесници, влада са сенатом и народном скупштином, а чинодејствовао је сам патријарх Варнава са неколико Владика. На његовој сахрани је Св. Владика Николај, као један од говорника, изговорио оне чувене ријечи о херцеговачком карактеру.
      Васиљ Грђић је био ожењен учитељицом Георгином Стојановић, ( оженио се 1921) кћерком чувеног приједорског  проте Сима Стојановића и сестром касније “познатог” др Младена. Имали су кћер Љиљану (удату Ристић), професора енглеског језика. 
     Заједно са браћом Шћепаном и Луком, такође познатим, националним, културним и јавним радницима, Васиљ је оставио дубок и неизбрисив траг у српској историји.

  

“Богом дани, бескомпромисни апостол националне мисли, он је био њено најизразитије отелотвољење. Остварење те мисли била је историјска нужда и историјски позив нашега народа у том периоду, а Васиљ је био један од најпреданијих, најодлучнијих и највреднијих поборника, који је ставио свој радни живот, несаломиву енергију, несебичну пожртвованост, природну обдареност и интелигенцију и стечену образованост с фанатичним аскетским одрицањем од свих других личних циљева у служби том националном историјском позиву”, записао је о Васиљу Грђићу, Васиљ Поповић.

     “Уредник политичког и просвјетног листа, одборник толико друштава, говорник на скуповима, организатор, народни посланик, главни секретар Просвјете – мјесто свега тога треба писати: генерални секретар Српства у Босни и Херцеговини”, ријечи су којима је Перо Слијепчевић описао Васиља.

     “По спољашности је био мален, али духом је био горостас”, записао је његов синовац Ристо.  

“ Живот се гаси, а моја мисија
није завршена.... борити се 
    за истину, правду и слободу...
најбржим, најкраћим и најефи - 
каснијим мјерама....” 
(Последње су ријечи Васиља Грђића) 

 
   “НИКАКАВ НАРОД  НИЈЕ ДО СВОЈЕ СРЕЋЕ ДОШАО ЋУТАЊЕМ НИ ТУЖЕЊЕМ, НЕГО ОТВОРЕНОМ БОРБОМ ПРОТИВ СВАКОГА КО МУ СТОЈИ НА ПУТУ И ПРИЈЕЧИ МУ ДА СЕ МОЖЕ ПРАВИЛНО РАЗВИЈАТИ.”
   
                                                                                             ВАСИЉ ГРЂИЋ